Johan och Marianne är lyckligt gifta sedan tio år.
Han är docent och hon är advokat med familjerätt som specialitet.
De lever ett angenämt och ombonat liv tillsammans.
En dag bjuder de vännerna Peter och Katarina på middag.
Ett skrämmande gräl utbryter mellan gästerna.
De är kedjade vid varandra genom själsliga och materiella relationer-
-och sliter sig blodiga i sina försök att separera.
Johan och Marianne försöker lojalt och oerfaret medla mellan kontrahenterna.
Några veckor senare upptäcker Marianne att hon är med barn.
Johan mottar meddelandet vänligt, men utan entusiasm.
Efter åtskilligt resonerande beslutar de sig för abort.
De försöker bagatellisera saken-
-men Marianne grips av svåra och för henne oväntade samvetsförebråelser.
Väckarklockan ringer
-God morgon! -God morgon.
-Har du sovit gott? -Som en stock. Och du?
För all del. Jag vaknade klockan fem och sen kunde jag inte somna om.
Jag låg och retade upp mig, men för ovanlighetens skull är du oskyldig.
Det är den jäkla söndagsmiddagen med föräldrarna.
Vi äter alltid söndagsmiddag hos dina eller mina föräldrar - för deras skull.
-Jag tänker i alla fall ringa återbud. -Vad tror du att din mamma säger då?
Hon får säga vad hon vill. Jag tänker ha en fin dag med familjen.
-Kan du genomföra det, så... -Ja.
-Jag känner att jag blir allt argare. -Ska du ha dina dagar?
Det kan väl hända, men det behöver inte vara den enda orsaken.
Hela vårt liv är inrutat. I varje ruta står det skrivet vad vi ska göra.
-Vår semester, då? -Då är vi mer inrutade än nånsin.
-Ska du inte väcka flickorna? -Nej.
Karin har lov och Eva hade ont i halsen i går.
Hon måste med på söndagsmiddagen annars blir det sånt liv.
Du skulle ju ringa återbud. Jag tänker inte trassla in mig i bortförklaringar.
-Ska du inte ringa din mamma? -Skulle inte du göra det?
Ring, du. Jag ska hålla dig i handen och vara ditt moraliska stöd.
Då ringer jag då... Men känn hur hjärtat dunkar i bröstet på mig!
Stora revolutionens första späda skott!
-Svarar hon inte? Så skönt. -Hallå...?
Fröken Alm? Ja, är mamma hemma? Får jag tala med henne.
Hur står det till med fröken Alms knä? Jaså, det är inte bättre.
Jaså, är det sämre. Vad tråkigt. Vad säger doktorn?
Jaså, han har ingen förståelse. Nej, det är så nuförtiden.
Hallå, mamma? Hur mår du? Vad bra!
Har pappa gått redan? Ja visst, han skulle till landet.
Vågar du släppa iväg honom ensam?
Jaså, han har Erik med sig. Vad bra.
Jo, mamma, det är en sak som jag tråkigt nog måste tala med dig om...
Just det! Hur kunde du gissa det?
Vad vi har för skäl? Jag vill bara vara tillsammans med familjen en hel söndag.
Nej, vi ska inte resa bort.
Nej, vi vill bara inte komma på middag...
Jag tror inte ett dugg att pappa har glatt sig åt den här söndagsmiddagen.
Mamma, det ska ju vara ett nöje och inte en förpliktelse.
Ja, jag förstår. Jag förstår.
Det hade du faktiskt inte talat om.
Måttligt förtjust, om jag ska vara ärlig.
Nej, glöm hela saken. Nu kommer vi som bestämt.
Ja då, det går så bra så. Ja, det passar utmärkt. Vi gläder oss.
Ja då... Hej då, snälla mamma. Hej...
Skratt -Revolutionen kvävdes i sin linda. -Faster Elsa kommer till stan.
Hon hade glatt sig åt att träffa oss.
Och fru Danielsson ska laga middag och pappa hade glatt sig så in i helvete...
Jag tycker att du var modig. Vi ringer återbud en annan gång. Var inte ledsen.
-Kommer du hem till middag? -Det är bättre att vi ses på teatern.
-Gillar du inte att komma hem längre? -Värst vad allt var komplicerat i dag.
Jag skulle vilja ligga i sängen en hel vecka och bara hålla om varandra.
-Så skulle vi gråta båda två. -Vi har inte valt den sortens liv.
-Våra mammor har kanske valt åt oss. -Du har modersförföljelsemani.
-Ville du att ditt liv skulle bli sånt? -Ja.
Tänk om vi började bedra varandra... Ja, vad skulle du göra då?
Slå ihjäl dig förstås.
-Ibland önskar jag... -Vad då?
Ingenting...
Vänta ett tag, jag följer med dig! Så kan vi åka hem från teatern ihop!
-Flickorna, då? -Jag ber fröken Andersson laga mat.
-Vänta, så ska jag väcka flickorna. -Jag har bråttom...
Vad trevligt att åka med dig på morgonen! Det skulle vi göra oftare.
-Blev du på dåligt humör? -Jag tycker inte om improvisationer.
Jag tycker tvärtom. Ibland skulle jag vilja ta dagen som den kommer.
Äta när jag är hungrig, sova när jag är sömnig, älska när jag är kär.
Kanske till och med arbeta, om jag får lust.
Ibland får jag en obetvinglig lust att bara flyta...kanske sjunka.
-Vem har inte den lusten? -Du.
Nej, jag känner dig. Du är alltför välanpassad för att få såna idéer.
-Du älskar ordning och reda. -Det gör du också.
-Jag vet inte. Gör jag det? -Du är en jäkla pedant.
Du hatar andlig och kroppslig oordning. Så det, så.
Jag är inte lika säker som du... på att jag vet vem jag egentligen är.
Medan jag kommer ihåg det. Snälla du, betala dina parkeringsböter.
Ska bli!
Vi ses på teatern, då!
Telefonen ringer
Hallå? Ja, det är jag. Hej, lilla mamma, jag hörde inte att det var du.
Jag mår utmärkt. Hur mår du själv? Är du orolig? Vad menar du med det?
Har Mariannes mamma ringt? Har hon också oroat sig? Herregud...
Nej, vi har det utmärkt tillsammans.
Vi är starka, friska och positiva och fullständigt besinningslöst lyckliga.
Det har inte hänt nåt, jag svär. Mamma lilla, oroa dig inte.
Din intuition har fört dig på villospår. Vi har det utmärkt ihop.
Hälsa att Mariannes mamma inte ska prata katastrofer med dig i telefon.
Men mamma lilla, jag har lite bråttom just nu.
Ja, vi tittar upp på fredag eftermiddag som avtalat. Hälsa pappa.
Jävlar...
-Hej! Stör jag? -Ja, tack.
Vad sysslar du med? Det går märkliga rykten om dina förehavanden.
-Vad gör du? Det ser mystiskt ut. -Skulle inte du vara i Lund?
Jo, men studenterna demonstrerar för ett eller annat behjärtansvärt ändamål.
Föreläsningarna blev inställda. Vad ska det här bli?
Titta efter ska du få se. Ta pennan.
När jag släcker ser du en starkt lysande orörlig punkt framför dig.
Den ska du försöka träffa med pennan. Om du inte träffar, så rita dig fram.
TV-kameran registrerar alla dina bemödanden. Jag har infraljus här.
Jag följer med i en monitor här utanför.
Nu släcker jag.
Varsågod. Sätt igång, då!
Äh!
Skratt -Retas du med mig? -Nej, nej. Fortsätt bara nu.
-Den rör ju på sig. -Nej, den är alldeles stilla.
Skratt
Nej! Tänd är du snäll!
-Vad arg du blev. -Ja, det var ju obehagligt.
Just det, man blir lite nervös till slut.
Titta, här har du irrat omkring allt mer irriterad.
-Vad lär vi nu av detta? -Det får vi se. Det här är bara början.
-Jag skulle vilja ha en cigarett. -Javisst.
Jag slutade ju röka för sex dar sen. Det är ruskigt.
-Har du abstinensbesvär? -Stefan är bortrest, vännerna skyr mig.
-Jag ska försöka härda ut ett tag till. -Ta en cigarett.
Broméus glömde paketet när han var inne och spionerade i går.
Så ja!
Åh, vad det var skönt! Gud, vad det var gott.
-Nu känns det bra. -Sen får du dåligt samvete.
Man får vara rädd om sina njutningar nuförtiden, åtminstone de billiga.
Nå?
Javisst. Jo...
Jag satt hela eftermiddagen i går och läste din diktsamling, mycket noggrant.
-Jag förstod ingenting. -Var det så konstigt?
-Tvärtom. -Var det inte konstigt?
Jag kanske tar miste.
-Har Marianne läst dina dikter? -Hon är inte intresserad av poesi.
-Hon borde vara intresserad av dig. -Det är hon, men inte på det sättet.
-Jaså, du. -Vi har varit vänner sen studentåren.
Av dig kan jag få ett objektivt omdöme innan jag går till ett förlag.
-Bry dig inte om det. -Är det så dåligt?
Nej... Det är inte det att det är dåligt, Johan.
-Om det hade varit så väl. -Du menar att det är likgiltigt?
Du menar att det är blekt, prydligt och menlöst.
Du menar att det är lite privat gnäll, lite själslig onani.
Flera stycken i vår grupp trodde att det skulle bli nåt märkvärdigt av dig.
Vi tyckte att du var fenomenal. Du gjorde snabbare framsteg än vi.
-Vi beundrade dig och var avundsjuka. -Vad har det med dikterna att göra?
-Ingenting, det kom bara för mig. -Påverkades läsningen av din abstinens?
-Det är möjligt. -Jag tänker visa dikterna för fler.
Självklart.
Jag skickar dem till flera förlag, så deras dålighet blir dokumenterad.
-Du blev visst sårad. -Tacka fan för det!
-Förlåt mig, då. -Det finns en som gillar dikterna.
-Vem är det? -Nu blev du nyfiken, va?
Lilla Johan...
Lilla Johan, bry dig inte om vad jag har sagt. Det är bara nikotinbesvär.
Adjö då, lilla gubben. Jag lämnar manuskriptet i porten. Hälsa Marianne.
Kom ihåg att jag gillar dig - i alla väder. Hej då!
Då ses vi där lite över halv ett. Hej då!
Förlåt, fru Jacobi, att ni fick vänta.
Första gången försöker vi ställa själva problemet, sen försöker vi lösa det.
Jag vill skiljas.
-Hur länge har ni varit gift? -I över 20 år.
-Har ni arbete utanför hemmet? -Nej, jag har varit hemmafru.
Varför vill fru Jacobi skiljas?
Det finns ingen kärlek i äktenskapet.
-Är det ert skäl? -Ja.
Ni har varit gifta länge. Har det alltid varit så?
Ja.
Och nu när barnen har lämnat hemmet så vill fru Jacobi också bryta upp?
Min man är mycket skötsam, snäll och ordentlig.
Jag har inga anmärkningar. Han var en utmärkt pappa, vi har aldrig grälat.
Vi har en bra våning och ett trevligt gammalt sommarhus som han ärvt.
Vi är båda intresserade av musik. Vi är med i en kammarmusikförening.
-Det låter ju bra alltihop. -Ja.
Men det finns ingen kärlek i äktenskapet, det har aldrig funnits.
Förlåt en fråga... Har fru Jacobi möjligen träffat en annan man?
-Nej, det har jag inte. -Och er man?
-Han har nog aldrig bedragit mig. -Blir det inte ganska ensamt?
Jo, det tror jag nog.
Jag tar hellre den ensamheten än att fortsätta i ett kärlekslöst äktenskap.
Har ni talat om för er man att ni vill skiljas?
Ja, redan för 15 år sen sa jag att jag ville skiljas-
-eftersom äktenskapet var kärlekslöst.
Han bad mig bara vänta tills barnen blivit vuxna.
De är vuxna nu alla tre, så nu kan jag alltså ta ut min skilsmässa.
Vad säger han, då?
Han har frågat mig hundra gånger vad det är för fel på vårt äktenskap.
Jag har sagt att det är omöjligt att leva i ett förhållande utan kärlek.
Han frågar vari denna kärlek skulle bestå.
Det vet jag ju inte, eftersom man inte kan beskriva det som inte finns.
Hur har ert förhållande till barnen gestaltat sig - känslomässigt?
Jag har aldrig älskat mina barn. Det vet jag nu.
Förr trodde jag att jag gjorde det, men nu vet jag att jag aldrig älskat dem.
Fast jag har varit en ganska bra mor ändå, jag har gjort mitt bästa-
-fast jag inte har känt nånting för dem.
Jag tror jag vet vad advokaten tänker just nu.
"Fru Jacobi är en humorfri och bortskämd kvinna."
"Hon har allt man kan önska, men hon bråkar om nåt så diffust som kärlek."
"Det finns ju annat: vänskap, kamratskap, trivsel, trygghet."
Ja, jag tänkte kanske nåt i den vägen.
Jag ska tala om en sak för advokaten.
Min föreställning om mig själv stämmer inte överens med verkligheten.
Förlåt en fråga... En personlig fråga...
Är det inte så att kärlek...
-Vad var det advokaten tänkte fråga? -Jag vet inte. Förlåt mig.
Jo, jag inbillar mig att jag har möjligheter till kärlek...
...men alltsammans ligger... inneslutet i ett tillstängt rum.
Det sorgliga är att det liv jag levt alltmer har kapslat in möjligheterna.
Jag måste slutligen göra nåt åt det. Mitt första steg måste bli att skiljas.
Jag tror att min man och jag... hindrar varandra på ett dödligt sätt.
Det låter ju skrämmande.
Ja, det är skrämmande. Det är nämligen något mycket egendomligt som sker.
Mina sinnen, jag menar syn, hörsel, känsel börjar svika mig.
Jag kan säga att bordet är ett bord, jag kan se det, jag kan ta på det.
Men min upplevelse är torr...smal.
Förstår advokaten vad jag menar?
-Jag tror att jag förstår det. -Det är likadant med allt...
Musik, dofter, människors ansikten, röster...
Allting blir fattigare...
...gråare - utan värdighet.
Jag har tagit en massa resebroschyrer.
Vi har ju ordnat att vi kan få semester samtidigt.
-Sommarhuset, då? -Där kan vi vara i vår och i höst.
-Var ska vi resa, då? -Vi har aldrig varit i Florens.
Eller Svarta havet eller Afrika. Det finns väldigt billiga resor dit.
-Tänk om vi skulle resa till Japan! -Varför denna plötsliga reslust?
-Vore det inte roligt att bara sticka? -Jag vet inte.
-Ja, då förfaller väl hela saken, då. -Blev du ledsen?
Ibland när du är på dåligt humör kommer du med en konstig anklagelse.
Du säger att jag inte bryr mig om vårt äktenskap. Nu tänkte jag göra det.
-Det var omtänksamt. -Varför är du så ironisk?
Jag tror inte jag har lust att kuska runt världen mitt i varma sommaren.
-Då blir väl allt som vanligt, då. -Marianne...
Kan det vara så lömskt att livet plötsligt går galet - nästan omärkligt?
-Menar du oss? -Är det frågan om att göra fel val?
Eller ett spår man följer utan att ens vilja, sen ligger man där på soptippen?
-Har det hänt nåt? -Absolut ingenting, jag svär.
-Vi är väl uppriktiga mot varandra? -Det tror jag.
Man måste säga allting, hur jäkligt pinsamt det än är.
Hur mycket är din klocka? Min stannar ideligen.
Vad sa vi? Uppriktighet, ja. Jag tror att du menar på det erotiska planet.
Det är för tröttsamt att alltid leva nära varann.
Ja, det är den stora frågan.
Vet du att jag tycker väldigt mycket om dig, Johan.
Jag är rädd att mista dig. Jag vet att jag inte säger de snälla orden ofta-
-och att det är viktigt för dig. Jag ska försöka bättra mig.
Du är så snäll. Jag tycker väldigt, väldigt mycket om dig.
Jag ska försöka komma ihåg det här, men hur som helst så måste jag gå nu.
-Jag ska köpa nya byxor till Karin. -Hon fick ju ett par i förra veckan.
-Det var Eva. -Kan de inte ärva varandras?
Det är inte så nuförtiden, lilla älskling.
Varsågoda, det går bra att flytta över här.
Det ska bli gott med en sup och en bit mat!
Att bara äta en varm korv när man ska se lbsen kan knäcka en oxe.
-Jag tyckte Nora var bra. -Ja, men pjäsen är bra dammig.
Det har hänt ett och annat de senaste seklet, fast inte som lbsen hoppades.
Kvinnosaken är uttjatad. Nu kan de göra vad de vill, fast de gitter inte.
Det är patetiskt med kvinnosakskvinnor som vill blåsa liv i sina medsystrar:
En urblåst nollställd massa som hjärntvättat sig själva från födseln.
-Det är bara början. Vänta, får du se. -Jag kommer inte att få se nåt.
På administrationskontoret sitter två medelålders kvinnor som alltjämt säger-
-fröken Schultz och fru Palm. De baktalar varandra hela tiden.
Tänk dig en kvinnlig symfoniorkester! 110 fruntimmer med menstruationsbesvär-
-som försöker spela "Den tjuvaktiga skatan".
-Tur att ingen hör dig. -Kvinnor är galna.
Tänk dig ett alkoholiserat kadaver till karl, färdig för inlämning.
Runt svinet svävar ett antal storartade kvinnor likt stora vita fåglar.
Han misshandlar och förödmjukar dem-
-ändå är det lystet tindrande ögon, röda kinder och martyrminer.
Det var nån idiot till kvinnokämpe, nån progressiv biskop, som påstod-
-att kvinnor levt så länge i förtryck att de accepterat förnedringen. Skål!
Kvinnorna snodde den bästa rollen - martyrrollen.
Varför släppa den när de fulländat den och uppnått det som de strävat efter?
Det kollektiva manliga dåliga samvetet som ger dem otroliga fördelar.
-Vill du ha en filt? -Ja tack, det är ganska kallt.
Vad ska kvinnorna i riksdagen och regeringen att göra?
De förlorar sin bekväma oppositions- ställning och sina käraste laster:
Att uppfostra barn, underhållas och förtryckas.
En gång sa en kvinna: "Har inte kvinnor en speciell begåvning för ömhet?"
Jag skrattade inte, men skulle velat fråga:
Har ni inte även en begåvning för råhet, vulgaritet och hänsynslöshet?
Jag menar inte ett ord av det jag säger!
Minns du när vi blev portförbjudna hemma när vi gick i förstamajtåget?
Du beskyllde mig för att försumma hemmet.
Det var väl det året vi hade asiaten?
Den gången trodde vi i alla fall på mänsklighetens framtid.
Och så hade vi den stora glädjen att reta våra föräldrar.
-Du var väldigt argsint på den tiden. -Argast var i alla fall din pappa.
-Du var enormt attraktiv som socialist. -Är jag inte det nu då?
Jo, visst! Men lever man länge ihop så tappar man väl lusten lite grann.
Det har vi väl inte. Vi har bara för mycket att göra och vi är för trötta.
-Det var ingen förebråelse. -Men vi tycker om varann på alla sätt.
Inte på det sättet, inte särskilt mycket i alla fall.
Vårt samliv har blivit fullt av undanflykter och förbud.
Jag kan inte hjälpa att jag inte tycker det är lika roligt som förr.
-Du får inte förebrå mig. -Bli inte så upprörd.
Vi har det bra, inte lika passionerat som förr-
-men det finns de som har det värre.
Det finns annat i livet än sex! Är du inte nöjd, får du skaffa en älskarinna-
-som har mer fantasi och är mer upphetsande.
-Jag gör sannerligen så gott jag kan. -Ja, det var just det.
Nu har du den där minen och det där tonfallet. Kläm ur dig vad det är!
-Du blir bara arg när vi pratar om det. -Nej, nu lyssnar jag.
Jag undrar varför vi krånglar till det här problemet? Sex är elementärt.
Det var aldrig meningen att det skulle bli ett stort problem.
-Jag tror att det är din mammas fel... -Det är så ytligt...
-Bli inte så härsken. Jag är ju snäll. -Du tycker ändå att felet är mitt.
Du sa att du gör så gott du kan... Hör du inte hur fantastiskt det låter?
-Tror du att jag sitter här och ljuger? -Nej, för fan...!
-Ska vi inte sluta nu och lägga oss? -Typiskt dig!
Du drar igång en jättelik utredning. Jag blir upprörd, då vill du lägga dig!
Du lider av en förkrossande ambitionsnivå.
Vi brukar skoja eller gräla om det.
Kan inte vårt arma sexliv få permission från dina ambitioner?
Du skäller för att jag inte bjuder till, sen för att jag anstränger mig.
-Ja, nu har jag ställt till det... -Ja, verkligen.
Kan du inte vara lite snäll? Det skulle hjälpa bättre.
-Det var dumt att börja röra i det här. -Man kan tala för mycket om det också.
Man ska tala om allt och inte hemlighålla nåt-
-men i den här saken är det nog fel.
Det finns sånt som måste leva sitt liv skyddat från insyn.
Det är jag övertygad om. Vi sårar och gör varandra ledsna i onödan.
Sen sitter taggarna kvar när vi hamnar i säng.
Det blir ta mig sjutton som att ligga på en spikbräda.
-Vad skrattar du åt? -Spikbrädan.
-Ska vi inte lägga oss nu? -Håll med om att du har varit dum.
Jag ber om ursäkt.
-Ger jag dig för lite ömhet? -Ömhet tar tid.
-Så du får för lite ömhet? -Vi får för lite. Vi ger för lite.
Därför kan vi väl resa på semester i sommar.
Ömhet ska inte vara nån semesterangelägenhet.
-Du är snäll, fast du är en idiot. -Tur att jag är gift med dig, då.
Du har dina stora ögonblick, fast emellanåt är det gräsligt medelmåttigt.
I vår ålder kraschar 10 000 hjärnceller om dan som aldrig blir ersatta.
Hos dig måste det minst vara en miljon, så dum som du är.
Du är hemskt söt, fastän du bråkar så förskräckligt.
-Ja... Jag sover nästan redan. -Jag ska bara se till barnen.
Jag sover nästan redan, så var inte orolig.
-Ska du inte ställa klockan? -Jag håller faktiskt på nu.
Om du vill, kan du få ligga med mig nu?
Tack för erbjudandet, men jag är faktiskt väldigt trött.
God natt.
Ni har nu sett andra avsnittet av "Scener ur ett äktenskap".
Det heter "Konsten att sopa under mattan".
Medan ni tittar på det vackra Fårö ska jag tala om vilka som har gjort vad.
Liv Ullmann, Erland Josephson och Gunnel Lindblom har skådespelat.
Sven Nykvist har fotograferat. Hans assistent har Lasse Karlsson varit.
Kläder: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson. Hans assistent: Arne Carlsson.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
Produktionsledare: Lars-Ove Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik-
-där har Nils Melander gjort ljussättningen på Eastman Color.
Det hela är producerat av Cinematograph på Fårö 1973.